Босанска вила
Бр 4.
1904. БОСАНСКА ВИЛА 1904.
Стр. 65
сада стижу; и да на тај начин могнемо слободније радити.
Прођосмо кроз турску махалу и устависмо се пред консулатом. Консул стајаше пред кућом и пушаше.
Пружих му руку.
— Не познајете мег упштах га смијешећи се.
— Осман-бег2 Зар сте ви тог — упита зачуђен.
— Да, ја сам!
— Пресвукли сте се. Нијесам вас могао одмах познати. А овај господин“ — рече показујући на сир Јона.
— То је лорд Дафлеј из Лондона.
Консул се. поклони.
— Мило ми је, што ми се даје прилика да се упознам с вама.
Лорд Дафлеј одговори консулу с неколико ласкавих ријечи, стискоше један другом руку и познанство би готово.
Уведемо коње у малу шталу за кућом консуловом. — Он нас затим уведе у своју гостинску собу.
— Јесте ли што сазнали2 — упита ме консул.
— Прије него вам одговорим, молим да ме сматрате као да сам тек сада приспио.
— А заштог — упита зачуђен.
Испричам му све редом. Он одобри мој поступак па ми рече:
— Али сад морате одсјести код мене.
— Нијесам рад да вас узнемирујем.
= Ни најмање, на против биће ми мило. Жељан сам умног разговора, јер је досадно имати посла само с овим Османлијама и нашим мјештанима, који су далеко још од културе. Вјероваћете онда лако, колико ми је добро дошло ваше друштво.
— Вјерујем.
— До вечере имамо још два сата, па ћемо пијуцкати пиво и ћаскати.
— Жао ми је што не могу одговорити вашој жељи, морам одмах ићи, — рекох му.
— Хоћете ли ваљда разгледати варош Ето ме
с вама! — Хвала. Хтио бих само посијетити кајмакама.
= Нашег гувернера > Шта ћете код њега 2
— Хоћу да му се јавим.
— Ето и мене с вама. Моја препорука.....
— Немојте се трудити. Идем сам.
— Не бојите се
— Ничега; шта више мислим да ћу успјети да ме кајмакам брани, ако случајно падне на ме сумња да сам отео дјевојку.
— Господине, ако ви у томе успијете, прави сте вјештац. Гувернер је зао као вук и лукав као
лисица. — Имам ја средства да га укротим.
— Чинште ме радозналим. — Рећи ћу му само једну ријеч.
= Коју 2 |
= Ријеч ферман, — рекох смијешећи се.
Погледа ме зачуђено. |
— Зар ви имате царев ферман 2
— Имам; путујем под ђилђеда тадишанин, т.ј. под сјенком Падише, а и сир Јон има свој ферман.
— Сада све разумијем, рече представник сриске владе. Ја вам онда нијесам потребан као ви моја препорука. Идите слободно кајмакаму. Добићете од њега све што тражите.
— Гдје сједи та висока личност 2
— Одвешћу вас његовој кући.
— Да л да идем и ја“ — упита ме сир Јон.
— Ако хоћете.
Консул нас одведе кроз неке прљаве сококе, пуне паса, до једне куће,. која имађаше приличан
изглед. Ето његове палате, — рече.
— Хвала!
— Хоћете ли се умјети вратити сами 2
— Хоћу. Вратићу се скоро. Задржаћу се само неколико минута. Уђох достојанстствено у палату. Дафлеј пђаше за мном озбиљно као неки паша.
У предсобљу стајаше неколико баши-бозука и аскера.
— Шта ћеш» упита ме један од њих, омален и дежмекаст војник с великим брковима.
— Хоћу да разговарам с кајмакамом.
— Кајмакам, Алах му дао дуг живот, нема сад времена. Наврати се сјутра, — рече ми набусито та гомила меса.
Погледах га озбиљно и рекох му:
— Ко си ти, што ми не даш да говорим са кајмакамом 2
— Да нијеси ти какав емир“ — упита ме он клањајући се, престрашен мојим начином говора.
— Немам обичаја одговарати робовима! Иди јави кајмакаму да два емира, који путују под сјенком великога падише, желе с њим говорити — рекох достојанствено, како то треба на истоку, кад се хоће нешто да постигне.
(Он се наново поклони и рече:
— Опрости, емире. Нијесам знао...
— Хајде, жури се.
— Пођите замном.
Дебељко отвори врата и пусти нас у једну велику, празну собу.
— Причекај часком. Одмах ћу те пријавити, рече ми.
Дадох му бакшиш. Из прећеране захвалности хтједе извршити атентат. Узе прљавом десницом, моју руку и примаче је оном дијелу својих масних бркова, који му све усне закриваху. Бррр!
Отвори затим споредна врата и нестаде га у једној побочној соби, из које му чух глас; послије једног минута био је поново код мене.