Годишњица Николе Чупића
200
Ломљавином сувих огранака Свога срца Ауговечни бол Ја сам, децо, немоћан и стар...
Неправда кнежева, срамота прогнанства, растанак од деце -- то су бодови, Које само јунак може поднета мирно. И Радош полази мирно из свога дома, да се по свету пребија. Али погледавши на земљу, у којој се родио, у којој се појио јуначким дахом, за коју је толику крв пролио, груну сузе на очи староме јунаку.
Сто пута сам из шешане дуге
Са врхова камених планина Полумесец обара' крвави
И громовним довикива гласом:
да крст, децо, и слободу златну !.. А данас ми ни гроба не дају
Тврди кланци, немилосно стење !
Нашавши децу своју, која пођоше да се истурче, виче изнемогли старац:
О гнусна часа, бедне старости ! О подле деце оца Србина!
О где си снаго, где сте мачеви, Којима 'но сам Турке секао, Да њима изрод срца покољем 2! —
Али видећи их мртве и убијене, цепа му се ипак срце родитељско и у очајном лудилу мешају се сузе за децом са стзама за отаџбином.
Бошко ! . . Богдане!..
Сирота деца !.
И сад се бојв клетве очине ..,, Нећу вас клети!.. Нећу, Бога ми!