Дела Војислава Илића. [Књ.] 1
ава
За поздрав дана, кад зора рана,
Истоком распе крас;
Па сву ноћ будан кад поглед склопи
Анђелак мили мој:
Звоните, звуци, звоните, звуци, Звоните онда њој.
НА ДНУ РЕКЕ
Реко, бистра реко, лепоте ти твоје ! Разгрни ми часом чисте груди своје, Да сагледам чуда, да угледам рај; Да прегазим поља рујнога корала, Да походим дворе од чиста кристала, Па да причам после лепоту и сјај...
(О махни се, момче, тако луде жеље, Тужна су ми поља и дворане веље, Кад се у њих сами уселио јад; Тек што зора сину са истока рана, И запева славуј у сусреће дана, Јунак их је један походио млад.
Залуду му поје бродарице виле Чудновате бајке и песмице миле, Залуду га двори сав чаробни свет Мутно му је око, срце пуно студи,
А бледу је главу спустио на груди, Баш ко бритком косом оборени цвет...
27