Дела Војислава Илића. [Књ.] 1
Преузимање:
Приказ у BnLViewer-у
42
И као круна поноћи неме Сијаше месец блед.
Ш.
(О, како мило трепере звупи Кроз нему, чудну ноћ,
Ко свети шумор бескрајних снова, Што снажи свелу моћ!
Лагано стреме, премиру, бледе,
И тајно губе след;
Час бршљан љубе — а часом опет Полазе месец блед.
И ђени Српства дрхћућом руком Брисаше врео зној,
И јоште једном обрати к небу, Очајни поглед свој:
„О, Боже правде, света и људи, Даруј ми снаге ти,
Да дигнем прошлост — у старом гробљу
Што мрачну вечност сни!“
И Бог је чуо. Кроз нему поноћ Затрепта с нова глас,
О он је гледб смућеним оком Небески, мили крас.
Кубета, куле, градови силни, Ницаху редом свуд,