Из разнијех крајева : приповетке Сима Матавуља
192 СРПСКУ КЊИЖЕВНА ЗАДРУГА.
Домигтољише из кућица готово сви мушкарци. њих око тридесет. Рекох „домигољише“, јер најмлађи бјеше превалио шездесету; сва је петковачка. омладина по свијету. И сваки једнаким изразом лица и гласа постави исто питање и доби исти одговор. |
= Пуклог
— Пукло!
И зачуше се узвици:
— 0, несреће!
= (0). кастига божјег!
Дођоше и бабе, и невјесте, и дјевојке, и дјеца.
Њеко рече:
— Клепетуша! Отсада чућемо често ту ријеч „дољенак“. Биће оруке и смијеха, колико и нама јада!
— А бојати се, да ово није њеко страшно знаменије за ону ђеду! додаде црквењак.
То је била општа и прва помисао, општа зеоња. јер пред њеколико дана отишло бјеше низ море четр-
наесторо момчади. Па помислише, како ће тај глас
отићи на све четири стране свијета, — отићи ће у „књигама“, које ће сваки отправити својима! Гдје ли се неће чути, да је славно петковачко звоно за увијек изгубило свој дивни глас!
Крсто Перов Аустралијанац, запита црквењака:
— Ама, је ли синоћ здраво звонило
А знађаху сви да јест.
— Јест, валај, као цекин, као вазда! одговори Глиторије пи уђе у цркву, да запали кандила.
Филип Митров Рајковић рече:
— Боже мој, овако ти бива кад напрасно умре здрав човјек! 'Свак се чуди и не може да се начуди!
Поп прихвати:
— Е, може бити, не бива баш одједном ни са звоном, ни са човјеком. |
— Како то, попе!% пита трећи.
— Тако! Одавно је можебити напукло, па све најелак, све више и више, док одједном: цак!
— А како не опазисмо то по гласу му! запита Глито Јефтов Мирлић.
аи -е.