Из разнијех крајева : приповетке Сима Матавуља
ОШКОПАЦ И БИЛА 213-
Дјевер Антун. огрнут кабаном, мимоиђе их. рекавши: „Хајдемо, млада, са, срећом!“
Млада упрти вучију, дохвати вједарце и отиде за њим. Пријеђоше сеоски пут и заоколише двориште Отшкопчево.
На пушкомет иза куће Ошкопчеве бјеше гајић великих бријестова. Ту уђе младић. Она се сјети што јој ћаћа говораше, послије просидбе: — „Имаг ћеш свега! вели. Кућа је пуна. А поврх свега, није ту као по осталом Загорју, да се иде на воду далеко: бунар ти је пред кућом и никада не пресуши!“
Млада захити. Антун збаци огртач, свуче гуњ, забука рукаве, прекрсти се и пружи прегршт. У три маха. он опра руке и лице. Она извади из њедара утирач, а он иза појаса сребрн новац, дарива је и пољубише се. Пошто напуни вучију, дјевер је повуче ва. руку, те сједоше. Он залоче:
— Свашта смо блејали синоћ, је ли Била;
— А нијесте, брајо, 'него разговарали (се као људи!
— Аја! Вино је говорило! А ти си плакала!
— А, онако, брајо, не због тога, него... онако.
— Најжалије ми је, наш брат Крсто није с нама! Он је најбољи између нас, најпоштенијег срца!
— А сви сте ви добри!
— Мијо је арум у пићу, а овога, пута баш није био, те по томе видим да те пуно љуби.
Билој удари румен у лице.
Младић настави:
— А вјеруј, да ћемо те, ћаћа и ја и Крсто, гле-
дати као очи у глави! А и ти ћеш нас! Е Била, се заплака.
Тако се разговараху дјевер и снаха, све док сунце не грану.
У повратку, кад бјеху шрема Ошкопчеву дворишту, Антун застаде а млада се попе на један крш. Према. вратима стајаше висок. птогрбљен старат. — Пуадрак! шапу Антун.