Наша књижевност
444
Наша књижевност
Јутром, вечером, жалостан, навраћам над ове врсте неразумне, луде.
У ове кутиће скривеног живота што слободу и срећу жуде.
Навраћам, да нађем у њима тебе, твој поглед забринути, тамнооки, а заправо да нађем у њима себе свој живот тешки, грки и дубоки.
Роним у ово ткање које краја нема као сунчев слап у травни гребен да се надишем једре самоће и биља, · да се, уморан, за собом окренем.
КОШУЉА
~
Њена бјелина је мукла као облачни прољетни дан, низ њене рубове и подрто ткање мрље гризу. Сумњиве пјеге на попрсју слуте
да је живот солдата кога више нема
био у њој,
свјеж и топао, ту близу.
Остало је у нагриженим рукавима још немира руку које су дрхтале, у даљини, за дјетињим видом.
У рубовимг њенима
животни крикови. угушени
и сада се она мртва љуља пред мртвим зидом.
Њу су носили сви, и Италијани, и Грци, и Монтенегрини. Она се припијала уз млада, дрхтава тијела...
Та кошуља хладна, изгрижена, сива
једнијема је живот а другим смрт донијела.
Њу данас носе наши момци, суха тамна лика а лани једри, гвоздени кб слапови лод Ободом. Под њом вруће туку срца изгнаника
за својом милом земљом, за слободом!,