Наша књижевност
Сасвим фини господин 455
= С мојом Верицом нешто није у реду, — ЗеКла је дрхварим гласом.
Затекли смо госпођицу Веру како седи пред старинским тоалетним столом, полуодевена, и хлади се лепезом од прљавог нојевог перја. Кад смо ушли у собу она се нежно и самодопадљиво осме-
хивала својој слици у огледалу. Неко од нас рекао је: — Добар дан, госпођице.
На то се она полако окренула и кријући лице до очију лепезом, зацвркутала:
= Ох, ви сте дошли да ми честитатер Хвала, хвала.
Стара госпођа нас је испратила до врата, папа пио
=— Ето видите, с њом нешто није у реду...
— А где је ваш станар, доктор Милерг — упитали смо је.
— Иселио се. Још јуче.
= А Душко
· — Рекао ми је да га је. одвезао у. болницу. и да ништа не бринем.
— У коју болницу
= Њихову; немачку.
На њеном ситном воштаном лицу, са хиљаду бора, није могло да се прочита никакво узбуђење.
=— Милер ми се, знате, много извињавао, — шаптала нам је даље. — Вели да је био пијан. „ја после овога што се десило не могу да вам ГЛелаМ у очи, гнедиге“ фрау, вели он мени. Понео сам се Као свиња. Тако ми вели. А све нам је чаше подупао, ђаво да га носи... И тако, покупио ствари и отишао. . Баш му хвала!. Бар ћемо за наш празник бити мирни... ТВ пера
И Душкова старамајка заценила се. Сипљиво, да ли кашљем, да ли смехом — тешко је било погодити.
А малога Душка никада више нисмо видели.
ФРИДА ФИЛИПОВИЋ