Наша књижевност
Коло на Теразијама “ | 457
Шта, молим Старољ свему сад је крајг И да смо, ето, једнаки свиР = Да, старо се никад повратити неће,
али ни једнаки никад бити ми!
Ослушните боље:
Ти ланци збачени
још чувају звонки жиг ропства и срама, чувају га бразде
по нашим рукама =
и — погледи ваши мржњом замрачени.
Стрелишта, логори,
мутне млаке крви, -
а ми, погледајте, поред свега — живи! Да пресвисн'о не би
прву вазу смрви,
пригуши језу
и врат свој искриви —
ал слику нећеш одагнат' с очију,
јер ми смо у њој
ево, живи! живи!
Жар нашег Октобра,
дах полетног Маја,
целом земљом зажди један вигањ рада. Пред светлог ковача, из теме очаја,
у бескрајном низу излаве поворке, теку улицама распеваног града.
Слободи што грува
снагом експлозива,
срушених кумира отсјава пожар. Новом дану,
с вером седам офанзива,
старе песме носе сан векова на дар.
ЏШујеш, — кавал збира разасута стада,