Наша књижевност
ЗУУ у" РР
|
МРТВАЦ
Људи се зауставише пред Великом кућом плантаже коју су звали „Мајмуни“.
Њено званично име било је много лепше: „Плантажа Аурисидија“ — доказ пажње Манеке Дантаса према својој жени, млитавој и пуној госпи, за коју су у животу постојала само њена деца и слат-
ки колачићи које је умела да меси боље но ико. На велико пуковни- ,
ково незадовољство, то име се није одржало, и изгледало је као да је свима нарочито стало до тога да то место зову „Мајмуни“, име које је било дато првом саду, између Бадаровог великог поседа и Хорасиевог имања, по чопорима мајмуна који су се тада разбежали на све стране. Име „Аурисидија“ налазило се једино у званичним исправама; а само је Манека Дантас говорио: „Код нас, у Аурисидији“. Сви други су употребљавали много познатије име.
Људи се, дакле, зауставише и спустише носиљку од мреже коју су носили везану за обрамицу. Један леш преваљивао је у њој своје последње земаљско путовање. Из салона, слабо осветљеног, дона Аурисидија викну, покрећупи своје гојазно тело;
— Ко је»
— Долазимо као пријатељи, госпођо, — рече неко.
Дете, које беше истрчало на веранду, донесе вест: „Мамице, јао, двојица човека са мртвацем — мршавим мртвацем“.
Пре но што се даде узбудити, дона Аурисидија, која је некад била учитељица, исправи благо евог синчића: |
— Не каже се: „двојица човека“, Рију. Каже се: „два човека“.
Затим се упути вратима, док јој се дете обеси о сукњу. Најмлађи су већ спавали. На веранди, људи беху сели на клупу; носиљка с мртвацем лежала је отклопљена на поду.
— Нека вам Исус Христос подари добро вече! — рече један од њих, старац са седом кудравом косом.
Онај други скиде капу и поздрави учтиво. Дона Аурисидија одврати на поздрав, па причека мало. :
— Преносимо га са плантаже Бараунас, — објасни младић, Тамо је радио. Носимо га на гробље у Ферадасу.
— Зашто га не покопате у шуми» х
— Па ето, има три ћерке, знате... носимо га њима. Ако вам не смета, молили бисмо вас да се мало одморимо. Далеко је; а овај стари чика је већ занемогао, — рече он показујући на старца.