Наша књижевност
"И поче да се шуња подла реч
Књижевност
Узаман врачи мени проричу 5 владање мирно, старост спокојну, ни власт ни живот не радују ме, душа ми среће и не осети, небеса слутим страшну одмазду. Науман бејах пук да умирим,
да стечем најзад љубав народну дарежљивошћу, славом, забавом, ал' то је семо празних снова дим: пучина мрзи живе цареве, мртваце само љуби пучина. Лудаци смо кад пљесак светине ил јаук срце наше збуњује. Господ нам посла гладну годину, скапавајући народ завапи,
а ја житнице широм отворих
и злато просух, посла дадох им, па опет су ме бесно грдили!
А кад им огањ куће прождера
те им саградих нова станишта, тад паликућом мене назваше! "Па чекај љубав сад од светине! У дому свом се надах утеси, хтео сам браком кћер да усрећим, к'о бура смрт јој оте женика...
све око мене, оца несрећног, како сам кћери срећу убио!
И ко год умре, ја га убијам:
ја Феодору смрт ускорио
и ја царицу — сестру отров'о, калуђерицу смерну... увек ја!
Ах, јасно ми је: ништа не може у земном јаду да нас умири,
баш ништа... савест само спокојна. Једино она победница је : над злобом и над мрачном клеветом...
Ал' нађе л' се на твојој савести. ма само једна мрља случајна, тад тешко теби: љутим ранама душу изгоре, срце отрова,
по уху ти к'о чекић удара,
у несвести се мозак преврће, пред оком ти дечаци крвави.
Од страве бих у неврат бежао! Ах, тешко оном, тешко беднику, ком душу пече савест нечиста!
: И 24 = ј
#