Наша књижевност
ђ7>
ПИ > пе а.
За тебе смијех
Да и ми, једном, засјечемо дубље, широке руке узмахнемо шире. Синуло је, синуло је у мраку дупље и свуд је дан што зрш и навире,
и свуд је вир, и живот у нама,
крај нас; порасти и буди још већи,
и буди млад, и нов, и котвама задри што дубље за све што ћеш стећи,
за све што земљом још ће да залиста, што ће да труне млазом, и пропоје. О буди вјеран, и тврд, срца чиста и срца смјела крени кроз разбоје!....
Немам ли ријечи Да л мртви извори у мени спију, у дубини, ћуте —
кад мис'о коље и кад рана збори
и кад мећава завијава путеР
И кад би мрена да на очи пане, да тлас се срца сломи и затрпа,
ба кућом овом страшан пожар плане и тлад зарида, и просјачка крпар
А чему тлад и чему штап просјачки и чему жеђ кад си над оком врела, — народе мој, и њежни и боралки, земљо моја, земљо подмлађена!
~
Грлице моја! Земљо драла! Млада! За твоје очи ни немир ни сузе, за твоје срце ни вриска ни јада, за руке твоје ни чавле ни узе!
За тебе смијех и дах традитеља
рудином јутра и до мрака позна, над тлавом кров; мирисни хљеб, постеља и пјесма, пјесма та колхозна!
369