На стрампутици : роман из предратног живота београдског
104
— Допустите само једну реч...
— Извини, Драгоје! Хитам у министарство на позив министров, — рече добродушно Никола, коме се поврати свагдашња добра воља пи коме је сад чисто било жао овог лакоумног младог човека; па му пружи руку коју Боровић својом руком стиште, говорећи:
·__— Молим за опроштај... Млађана жудња душе моје... разумећете... Надам се да ћемо п даље остати у односима узајамног пријатељства и респектовања. Био бих врло несрећан“ —
— На сваки начин, Драгоје... на сваки начин...
— Још бих вас молио и за дискрецију о моме кораку; јер, знате, незгодно је за млада човека —
— О не брипи... разуме се. Нико то неће знати.
— Слуга сам!...
Никола га испрати до врата, па се у повратку пронично смејао.
— Доктор дипломације! Заљубљен у Веру! Хахаха!... О знам шта њему треба!...