На стрампутици : роман из предратног живота београдског
110 се рекло да сам »нова звезда прве величине«... Хахаха!...
Верино смејање не могаде прикрити душевно задовољство њепо.
— Сувише ласкаво, Вера!
— Замисли!,.. говорили су и то, да би за мене најбоља прилика био Боровић. Хахаха!...
Нада се намргоди, па је брзо погледа у очи. Али Верин смех и израз очију одаваху само безазленост.
— Нек се они не брину за тебе.
— Хвалиле су његове »лепе особине, интелигентност и модерност«, и налазиле да му упредстоји изванредна каријера у дипломатској служби«... А госпођа министарка Јовановић рекла је: »То би тек био красан пар људиј« Хахаха!...
Говорећи, Вера је опазила мргодно лице Надино, па се још више смејала п грлила је, да би је одобровољила. Но Нада устаде, па милујући је говораше:
=—- Слушај, Вера!... Лепота је диван дар божји, али са:о кад је удружена с лепотом душе, с племепптошћу срца... Што тебе хвале, _ имају и нашта. Али шта да се каже о Боровићуг Та он је само уображени надувенко.
— Уколико сам га ја познала, он је, дошста, поносит, али солидан п частан. А необична, интелигенција и образованост не могу му се порећи.
— »Поносит«г Не, Вера, он је охол, ташт и дрзак. Ја сам га боље умела проценити... уСолидност« и часност« не могу се само из дватри разговора познати... Па и његова »пнтелигентност« у пптању је, јер праву интелигентност прате вазда скромност, нежност, племенитост... — Ти га, сејо, не мартшш, зато ти је оцена сувише оштра, а рекла бих и неправедна.
— Пе, Вера, моја је оцена још сувише блага.