Нове борбе : роман из Истре
НОВЕ БОРБЕ 181
Петар видје и осјети, да натраг више не може, па ма колико га болило, те настави отворено:
— Вријеме је, да се старо тијело продрма, да с њега отпане што је штетно и неваљало. А што сам овђе натукнуо, било је искрено и истинито. Дотакао сам се нашег застоја, нереда и тромости, која нас је обузела. Осудио сам тај кобни дријемеж, осудио сам и оне, који нас овако траљаво и немоћно воде...
— Оцу се то на жао дало, наравно... — примјети она на око још доста мирно.
Мјесто одговора Петар јој изнесе свој разговор с начелником у уреду.
— Требало је поштеђети старца... — рече она готово пријекорно. — Старима је живот много отео... Мир — то је њихово посљедње добро. Грехота је дирати у Њ!...
Петар осјети жалац пријекора, и би му мучно: Него, чим је опет прихватио ријеч, глас му поново зазвуча сигуран и миран: ј
— Из тебе, Олга, проговара срце, оно исто срце, које те је потакло, да се заузмеш за спокојност моје мајке. И чиниће ти се нелијепо, можда и окрутно, што ја овако узвраћам теби... Вјеруј: другачије не бих могао, јер се ту не ради о мојем већ о туђем добру. |
Олга стаде, па ће као увријеђена:
— По том, мој се је отац о нешто огријешио 2... Он је нешто скривио! Али штаг. То ми још ниси рекао.
Петар није хтио да ражалости дјевојке, зато му је тај разговор постао одједном неугодан и неприличан. Већ је смишљао, како би га наврнуо на друго али га она претече: -
— Илијето моме оцу плата за оно, што је све учинио за наше људе, што их је подигао својом муком и својом добротомг
Гласови се Марије и Тонке приближавали. Петар и Олга убрзаше кораке.
— Јест, — прихвати Петар — он нас је дигао, али права свјетлост и права истина крију се у много већим висинама... Ктим висинама требало би да