Песма о краљу Налу : уломак из староиндискога "Махабхарата"
32
Т. МАРЕТИЋ
Преко мере тако тужећ
'Попут орла попут морског У велике, жалостиво, ' Све једнако јаучући
И лутајућ кћи Бхимова Изненада намери се
На удава, грдну змију, Који гладан њу спопаде. А кад удав ста је давит, Она у јаду пливајућ
Не плакаше толко себе, Колико Нишађанина.
„Јој браничу ! зашто к мени Небрањеној ни од кога Не притечеш, гдеу шуми Мене змија ево дави: Како ће ти, краљу, бити, Кад се после будеш мене Сећо отклет, натраг добив Памет, разум и све благо 7 Трудну, гладну и клонулу Тко ће тад, Нишађанине, Тигровит краљу без мане, Умор теби разбијати 2"
Тада ловац неки ходећ Непроходном шумом оном Чу, где цвили Дамајанта, И потрчи брзо тамо,
Када ловац тај угледа. Како змија стаде давит Дамајанту окатицу,
Он приступи брже к њојзи И распори спред удава Оштрим мачем, да већ удав Противит се не могаше; Онда ловап исече га, Ослободи Дамајанту
И водом је затим опрг, Да јој хлеба, умири је,
Па упита њу, Бхараше:
90
105
110