РТВ Теорија и пракса
ranjivosti Ijudi koji zbog visoko ispoljene senzitivnosti dolaze prečesto u stanje emocionalnog bloka koji ih nužno odvodi u zatvorenost, introvertnost No, ukoliko treperavost pogleda samo navodi gledaoca na pomisao da se pred njim nalazi nešto nestabilnija osoba, nedostatnost Ledinogbića se snažno otelotvoruje u prvoj izgovorenoj rečenici. Poput vrskanja ili neusaglašenog disanja pri tečnom govoru tipičnog za rekonvalescentnog toničnog mucavca, iskoči kao eho davno doživljena trauma koja, konačno, predstavi svu težinu života ovog čoveka i samog svesnog posledica rano stečene neuroze. U tom svom prvom, javnom pokazivanju duševnih ozleda nastalih u prvom redu društvenim ustrojstvom života sardinijskih seljaka, Gavino Leda i kaže da se u gradu, kasnije, najviše plašio situacije da će prestati da govori ukoliko se ne vrati na Sardiniju, u mesto rođenja, na mesto gde je i započeo strah od društva, od Ijudi. Dok traje to „stvarnosno” obznanjivanje muka po Ledi, sve vreme smo svesni vitalnosti izravne, televizijske komunikacije nad onom prethodnom, fiktivno-televizijsko-filmskom preko koje smo hronološki, kroz priču upoznali stradanje Gavinovo. I u tome času postaje i sama priča filma običnija i manje okrutna. Doživljaj očiju „stvarnog” Gavina Lede, slušanje njegovog govora koji se tvori između dva disajna vapaja - mnogo više pridonosi razumevanju problema koje je filmska priča obelodanila nego sam film. Umetničko, fiktivno, na malom ekranu uvek je sekundarno u spoju sa stvarnosnim zbivanjem. lako i to stvarnosno doživljava svoju stilizaciju (osvetljenje, vrsta objektiva, plan, ugao kamere) ono uvek biva spoznato kao primarno, manje patvoreno od fiktivnog. Dok ponovljen gol u direktnom prenosu fudbalske utakmice uvek označava dodatno, sekundarno bojenje kvaliteta fudbalske igre, dotle spomenuta repeticija u okviru .filmske celine Ja sam bog otac svodi prethodnu filmsku igru glumaca na čiste znake, pri čemu se filmska priča inverzno postavlja kao podloga za pojavu primarnog označitelja - same stvarnosti. Film može biti uvršćen u okvir televizijske komunikacije iz različitih motiva. Može biti samostalna celina, sa prethodnom najavom ili bez nje, predstavljen kao deo serije (jednog autora ili žanra), ili pak uklopljen u veliku, višečasovnu televizijsku celinu kao u emisiji Kino-oko. Od samog nastanka, a tome ima već nekoliko godina, jedno pitanje ostaje otvoreno: može li se jedan film tretirati kao povod za sociološku raspravu a da še prethodno, pre početka tematskog razgovora u studiju, estetski ne vrednuje. Tačnije
162