Србија и Русија : од Кочине крајине до Св. Андрејевске скупштине. Св. 1-[2]
11
маху се нови насртаји Турака, како од Ниша, тако и од Босне. 12-та Јуна Ибрахим-паша увуче се са 18.000 људи у ваљевску п шабачку нахију и разби Србе, а 15-та, нишки Турци разбише Србе под Алексинцем: сам Карађорђе беше рањен п мораде оставити бојно поље; Срби изгубише 6.000 људи, логор, много топова и опреме. Турци тако добише могућност да, пошто опседну Делиград, освоје Ћуприју, пређу преко Мораве п ударе на Србе, који се бејаху под Јатодином сакупили: два дана трајала је најжешћа, битка. Турци се борише бесомучно, Срби очајно. 19 Јун. Турци одоше за Мораву. Међутим Кара-Ђорђу уминуше ране и он се поврну у војску. Њему је ваљало да на истоку ослободи Делиград од опсаде, да протера од Шалца Ибрахима-пашу, који му се беше привукао, и да истисне из ужичке нахије 10.000 Албанаца, који се беху тамо појавили. Опасност је била велика, но она нарасте још више тиме, што у половини Јул. на истоку искрену заклети душманин српски Гушанац-Алија, који већ бејаше постао паша и освојио Пожаревац. Кад Турци стадоше тако наједанпут узимати маха, цела Србија унутра беше страшно усколебана: многе породице пређоше преко Саве и Дунава у аустријске крајеве; сам сенат помагаше тој бежанији, но огласи да сваки који може понети оружје остане у Србији. Напрезањем сената прикупише се до 60.000 оружаних Орба, но они су морали да бране своју отаџбину на разним крајевима. Турака је било до 89.000, ту бејаше 20.000 коњаника, а њихове топове управљаху инглески официри. Но српске војводе не клонуше духом: њима изађе за руком да ослободе хајдук Вељка са његовим момцима које беху Турци опколили; 24 Јул. протера Јаков Ненадовић Турке испод Ваљева, а, Сима Марковић прогна, их 25 Јул. из Шапца; прелазећи натраг преко Дрине Турци претрпише голему штету. Затим беше оглашено, да се сва српска сила прикупи код Ћуприје, куда бејаше послано из Београда спјасет војничке опреме, п у самој тврдињи београдској остадоше само 600 људи. 1. Августа сударе се војске турска и српска на Ћуприји. Интлески официри, који управљаху турским топовима, видоше где су Срби слаби а где јаки, па према томе удешаваху и своје насртаје. Бојно поље беше голема равница, што је по Србе било сасвим неудесно, јер главпа, њихова снага беше у пешадији; напротив за Турке то место бејаше веома удесно, јер њихова сила беше у коњици. Са надом да ће за цело победити Орбе, ударише Турци на њих и на скоро освојише прве шанчеве; многи држаху да ће се дан свршити тиме, што ће једни ликовати победу, а други бити потучени до ноге. Но српске војводе кад видоше да не могу победити Турке, решише се да бар