Српске народне пјесме. Књ. 2, У којој су пјесме јуначке најстарије
64
58
пе
А кад зачу Гришац Осман-ага, То Турчину жао на св'јет било, Па изваде обје пушке мале, Једанак им ватру наложио
У прсима Поповићу Драшку, А кад виђе Драшко Поповићу, Виђе јунак, да је погинуо, Засука се на обије стране,
Ма је једна Драшка погодила, Сломи десну по рамену руку. А кад виђе Гришац Осман-ага, Е остаде Драшко Поповићу, Плећи даде а бјежати стаде Проз бијелу кулу Радовића,
А не да му Драшко Поповићу, Но лијевом пали пушку малу, Те Турчина добро погодио Посред паса, не даде му гласа, Ни жива га земља не шчекала, А припаде, пос'јече му главу, И узе му обје пушке мале,
Па побјеже проз Бјелопавлиће, За њим јадна пристаје ђевојка, А Драшку је ријеч бесједила:
„ А да, Драшко, јадан брате драги! у Што ће саде ова сестра грдна,
„Што изгуби брата оваквога %
„Сад ће Спушки Турци устанути,
» И мене ће живу уватити
>» И на живе муке ударити,
» А тебе ће главу изгубити: „ја не жалим моје муке живе,
60
то
80
[00] сл