Српске народне пјесме. Књ. 2, У којој су пјесме јуначке најстарије
71
„И на мору коња напојимо, „Док дођемо до Котора града. „Кад дођемо до Котора града, „Ту хоћемо, браћо, запашити „Баш Мехмеда мојега синовца, „Нек пашује и нек господује, „Нека за то и Латини знаду: „То је моја жеља превелика.“ Тако вели Махмуте везире,
Па он скочи на ноге лагане, Те довати дивит и хартију, Брже пише једну ситну књигу, Те је шаље ломној гори Црној,
На Цетиње до Петра владике:
»О владико, Црногорски краљу! „ји ак' хоћеш, да смо пријатељи, „Немој давал' помоћ Брђанима, „Нити примај робља од Брђана, „Не примај га малој гори Црној; Хоћу пуштит огњене вјетрове »На Пипере и Бјелопавлиће, „Поробити мало и велико, уИзгорјети огњем свеколико; ујал" ћу своју изгубити главу, јал Брђане истражити листом „До Острога високе планине.
„Још чујеш ме, Црногорски краљу!
„АК' увдајеш помоћ Брђанима, „Ил' успримаш робље од Брђана, „ја с' у моју уздам арбанију, „Да Брђаншма ни помоћи не ћеш.“ Ал не вели Турчин: ако Бог да!
55
60
65
90