Тренуци и расположења
26
ДАНИЦА МАРКОВИЋ
ЕЛЕГИЈА.
Гле првом тугом потсети ме лето
На оно време велико и свето
И прве дане нашега познанства,
Кад бледа јесен госпоствена лика,
С поворком дугом заношљивих слика Ступи у сјају ведра величанства.
И ти си-тада, бежећи од људи, Кајањем тешким притиснутих груди, Пришао мени у јесење дане, Живот ти беше још једнако мио Ал ти је поглед лаку сету крио
И тиху тугу твоје бољке ране.
И очи твоје — некад љубичице Мутне су биле а на бледо лице Јесен је жиг свој утиснула тавни. Чело високо облаци су крили; Бол и кајање душу су ти вили, Сећања скора и спомени давни.
Предусретох те кб искрена друга, Ал живот хтеде да нам се наруга, И дружба наша у очима света Задоби израз страсти или среће.
И дигоше се где мање, где веће Клевете, што их роди завист клета.
И дигоше се тад да нас раздруже, Добро се сећаш, као и ја друже, Свих речи шумних наших пријатеља, Савета мудрих, умовања тупих, Интрига финих, подметања глупих, Високих тежња ил искрених жеља.
Тад борисмо се ал су били јачи. Не. стиже удес и смрт, што све тлачи, Једнога дана да победу реше.