Два царства : роман
180 | БРАНИМИР ЋОСИЋ
== Не ваааља.. — отеже Јеша неповерљиво гледајући испод обрва. — Море, ајде, људи, сорта му је, — прихвати
поново Никола, — него ови наши калуђери ..не ваља!
— Пи! — понуди Милоје,
— Нека...
— Ех, нека! Пи! Ако неће само, а ти натегни. Ни ћуран не иде сам на свадбу, али људи ухвате, натакну на ражањ, па однесу.
Јеша искапи и стресе се. Тај исти кратки и испрекидани разговор, то исто испијање на крају, настави се још за неко време. Јеша беше збуњен озбиљношћу браће и њиховим човечним разговором. У колико је разговор дуже трајао, у толико Јеша стицаше више поверења. Остали гости се беху полако окупили око Јешиног стола. Новина пошалице их је лудо забављала и са нестрпљењем чекаху како ће се све то завршити. Браћа беху на далеко чувени Јакшићи, у последње време у крвавој свађи са манастиром око неких спорних испаша. Оценивши да је Јеша довољно загрејан, они се сасвим нагнуше преко стола.
— Видиш, Јешо брате, говорим ти као човеку и пријатељу... овде гуши неправда! — и Милоје се снажно лупи по грудима. — Је ли право, је ли пред Богом правог Шта њих боли, њино није, као паше живе, понела пшеница или не понела, код њих погача. Ти знаш!
Јеша потврди главом.
— А ми видиш, у њих узимај њиву на пола, у њих купуј гору, у њих узимај испаше... |
=— Ако, — упаде Никола, — намастирско је, њихово је, калуђерско, али бар да су као људи... што је право.
= То је, брате! Да је право! А зар ми нисмо плаћали правог Али мало калуђеру да сам слаже пару, него и стричевиће да огазди, мало што сам пушта трбух једући само мрс и сирење, него би и својој браћи да пусти!