Дело
') 2
Д Е Л 0 __ дужан давати на њ одговора. Ну рекосмо да изгдеда само. Материјализам у историји још не слави своју иобеду. А и када би тако било опет ће бити места питању — зар Фатализам није гори од самово.ве личности ? Зар се не може иризнати значај личности у историји а опет да се не порекне закон каузалитета ? Материјалистички правац имаће дакле да се одбрани од прекора да он уноси у историју Фатализам. Свакако да та одбрана не мора бити Формална, расправама, већ стварна — самим излагањем и схватаљем историске ирошлости. Тако стоје сувремени историски правци ирема овоме пи тању. И они сведоче да је исгориограФија у васалним односима према «духу времена". Што је умни развитак друшгва виши, култура развијенија, то је и мисао о влади закона у историји сво јача. Што је иак културни развитак нижи, то Је и мисао о влади закона све блеђа, све немоћнија. Научни карактер историје само добива друштвеним разв),тком. То би уједно био и одговор на оправдано питање: па кад историографија зависи од духа времена, онда да ли је могућно да историја икада постане науком ? Није ли онда и судбина историје ћудљива као и дух времена, пут којим иде њено развиће несталан, без једне одређене сталне идеје водиње ? Свакако би тако и било да даним развићем умног и културнога живота у опште, мисао о законости и у животу друштвеном пе бива и моћнија и све већег обима — а то је битна погодба за научни карактер једнога знања. Тим самим смо пак обележили и ступње, кроз које јо иролазило и питање о личности у историји. Што дање идемо у натраг од данашњег ступња развића историограФије , то је и веровање: да је личност моћна, на и свемоћна, све јаче , све искреније. И обрнуто што се више пењемо уз лествице културне то јс личност све немоћнија, скученија. Субјективизам уступа места објектпвизму; а случај, самовоња великих л>уди пак узроцима општије природе, неизбежним и логичним. Пошто смо у најкраћим потозима обележили сувремене правце историске и становиште њихово према овоме нитању, као и његову практпчну и теориску вредност, да приђемо