Наша књижевност
Четири песме ЛЕ 441
ПИШЕМ ТИ КАО СЕБИ
Ти си мој мир далеки! Остала иза земаља, градова, равница, ријека, друмова, иза планина, хумова...
Ти си недоречени
и недовршени
цјелов и печат измрцварених, тупих удова.
Прсти дрхте, у врелини се купе. Из мене врисак шиба у даљину што ти сада, усамљена, радиш кроз ову пусту вечерњу глувинуг
Можда и нијеси више жива
или можда ја више не постојим.
У крњим, сломљеним огледалима тиња мој лик. Да ли још дрхте твоје очи тихе загледане у мене и у наш знани видик> Е Или ти само блисташ у мојим сновима
као на сликарским платнима свјежи портре, или те дах прољећа дозива у мени,
мами твој смијех мили У
као пљуштање шумског кладенца
кад смо некад заједно били...
Видиш ли, мој миру изгубљени,
да нам је живот био несталан, кратки траг.
Ко је икада могао и вјеровати ЛЕ да ће љубав наша постати разбијени крчаг. 1
П
Прољеће између облака помаљг лице, дахови његови бујају,