Наша књижевност
442
Наша књижевност
куљају... Ми стојимо као изгубљеници
_ под шаторима у туђинској ноћи
који као мјехови хупче, љуљају.
Над нашим главама неизвјесност и бједа,
зарђала жица и цокула тупа.
На кругу, у казанима, црпа супа и тупост људе главу о главу лупа.
Као израслине ружне
шатори на киши чаме...
Нит су снијези, нит су лабудови, већ су приказ смрти саме.
У њима као у кошницама кипе, вре пасје ноћи и дуга, гладна полодна амбисају се празна стомечна дна
људи насабијаних
као срделе... < __ Живот се увукао,
шћућурио
на смрдљиве, ушљиве рестеле.
А ти живиш у мојим сновима као живот и као право цвијеће. Руке моје већ нестају, тање,
руке моје као блиједо грање.
Ово је, сестрице, теби писмо
ове врсте неразумне и сиве,
оно теби никад неће стићи,
ове ријечи које, ето, и још живе. Ове ријечи што као пулс туку
у дубинама својим живот значе, у своме глувоме, џустоме хуку. |
Адресе твоје немам, нити знам гдје си на свијету. Ти живиш, за мене, у пољима и у биљу..