Наша књижевност
СВУ НОЋ
(У болници под окупацијом)
Лежим сву ноћ — већ година овде гине —
по лицу ми мреже пале паукове,
потамнеле моје очи гледају ме из дубине;
у грудима ноћне птице раздиру ми голубове.
Да се склоним од хајкача
у јаму сам ову стиго,
међ решетке болан пао.
Да л' Београд окрвави и помути
наше реке својом сузом, својом раном
На беломе цвећу снега видим румен:
— Ко је клаог
Дотакох се усном крви, уплаших се горке смрти њен је печат ту остао.
Прикрадох се у тој тмини
до покрова болничкога; 3
чујем речи у тишини:
— Нема лека.
Ту не расте оно биље што и такве ране вида. Копрена се зачас скида:
за тренутак ено гора из далека,
зелен — гора, ено шуме.
Ено сунца, ено биља у планини — мене чека.
Дани клани,
ноћ са даном разговара, јава тавна,
јава снове заговара.
Нек угасну очи сјајне, нек огрубе прсти моји да не дирну девојачке — румен цвеће јабуково; ја не могу ни да дишем кад не могох међ другове.