РТВ Теорија и пракса
radio-drama razlikuje od govorništva, autentifikacija konvencija je neophodna da bi se izrazila posebna vrsta stavova. Ova je dimenzija, kako pokazuje Elizabet Berns (Elizabeth Burns), zajednička za sve predstavljačke umetnosti: shema autentifikacije se mora neprestano izmišljati da bi se supstancijalizovala bit retoričkog nastojanja. U radio-drami mikrofon je gledalac: on drži slušaočevu pažnju čije je uho sada zamena za čulo vida. Воја glasa na radiju je umerenija nego u pozorištu, ali ništa manje zvučna. Da bi se glumac približio slušaocu potrebno je mnogo više napora da bi bio übedljiv nego na pozorišnoj sceni. Sve što ne može da se izrazi, niti pokaže rukom, pokretom tela, licem, nogama, mora da se postigne glasom. „Pozorišno predstavljanje je oslobađajuče: radiofonsko predstavljanje je ,pobačeno‘ predstavljanje”. LITERATURA: 1. Jean Paulhan, Diction poetigue et radiophonie, CERT 12, 1957. 2. Gaston Bachelard, Le droit de rever, Presses Universitaires de France, 1970, Pariz. 3. Jean-Paul Sartre, L’imaginaire, psycho!ogie phenomenologigue de l’imagination, Callimard, 1975, Pariz. 4. Helga Pohl, Thedtre radiophonigue avant la radio, CERT, 12, 1958. 5. VVellerschoff Dieter, Bemerkungen zum Hdrspiele, Akzente 4, 1972. 6. Etienne Souriau, Univers radiophonigue et esthetique compares, CERT, 1954. 7. )acques Copeau, Pour une esthetigue de la radio, CERT, 1954. 8. Odette Aslan, L' acteur au XX siecle, Evolution de la technique, Probleme d’ethique, Seghers, 1974, Pariz. 9. Elizabeth Burns, Conventions of Performance, Theatricality Longman, London, 1972, Pariz.
140