Тренуци и расположења
20
ДАНИЦА МАРКОВИЋ
С китом ивањског цвећа у рукама, Уз јасни жубор потокових струна,
Стигох у село, где захвални људи Дигоше спомен свог краја хероју,
И да се прошлост витешка пробуди, Сакупише се у великом броју.
Било је онде учитеља, ђака, Попова гојних — црних калуђера, Легија цела различних просјака, Музиканата и људи од пера.
Свешташе тамо споменик над чесмом, Држаше речи и говоре многе; Декламовања пропратише песмом Патриотизма и братинске слоге.
Бих осуђена да све то одстојим! Жега је пекла, гушила омара, Венуло цвеће у рукама мојим И од камена одбијала јара.
Затим настаде мучење још веће:
За столом дугим, при пуним чашама Где завист често с пакошћу се среће Забављаше се празним досеткама.
И после гозбе, игра и музика,
И опет песма и здравице шумне, Народа силног раздрагана клика И распра — дело сујете безумне.
Па онда умор, досада и чама Наследство пира са дарима својим И утишана несносна галама,
И сухо цвеће у рукама мојим.