Тренуци и расположења
ТРЕНУЦИ 91
САШЛОМ УЕКОМ.
Клекнух у пољу широку пред цветом Што носи име твоје увек драго; Ветрић је својим доносио летом Мириса шумских једнодушје благо.
Немадох снаге да ускинем цвета
И сагох главу над његовим струком, А као вапај подземнога света
Зајеча ветар помамним фијуком.
И дизаше се све јаче и јаче, Вијући дрвље оближњега луга: То Бореј горди судбу моју плаче Ил' збор духова коби ми се руга!
И даље тако, у крешенду шумном, Јаукала је атмосфера цела,
У извирању звукова безумном Вила се песма дивљега опела.
То дуси краткој срећи нашој, друже, Ту, у слободи, сад подушје чине,
А да опело сјајније одслуже, Спустили су се ветри са висине.
Ту, где ја клечим, није било гроба.
Душа је моја — то знаш — гробље сама. И живот што ми притисла тегоба
Не изрази се у врелим сузама.
Ја не заплаках над прошлошћу чедном Врело је суза пресахло у мени:
Пред будућношћу тамном, недогледном Усташе сени нада потрвени'.
Ветар ми хладни до костију проби
На топлом сунцу ведрог, летњег дана... Ат слику тамну моје мрачне коби Одагна одјек клика раздрагана.