Naša stvarnost
112 LESLIE HALWARD
— Već je sve u redu.
— Ne... Molim Vas...
— Sve je u redu. Neću Vas ozlediti.
— Arč...
— Sve je u redu.
— O, nije frebalo...
Tišina.
— Slivarno, nisam li še ozledio?
— Nis.”
— Rekao sam da neću.
— Drži me sad čvrsto.
Opet lišina.
— Voliš li me sivamo? Arč?
— Da.
— Neće li se što desifi?
— Misliš li zbog ovog današnjeg?
— Da.
— Ne, ništa se neće desiti.
— Jesi li siguran?
— Sasvim.
— Dobro. Onda ne marim.
— Ali sad bi bolje bilo da idemo, zar ne? Tvoj slari bi mogao da nešlio gunđa.
— Ne marim za fo. Ne marim sada ni za šla.
— Ipak je bolje da pođemo.
— Daj mi onda još jedan veliki poljubac. | sad možemo iči.
— Tako, fu si. Sada me uhvati za ruku. Moram da pazim da se ne oklizneš.
Nekoliko meseci je prošlo. Arč i Lil još uvek su izlazili zajedno tri iti čeliri pula nedeljno, ponekad da se prošelaju, ponekad u bioskop, pokalkad u muzik-hol. Još uvek su se srelali i rastajali na uglu ulice.
Jedne večeri je Lil izgledala umorna i Arč je upita šla je s njom, a ona reče, „nišla.” Ali on ipak vide da je nešlo fišfi fe je dalje zapiikivao šta je fo s njom, dok mu ona najzad ne reče.
— limaću dele, reče ona.
— O bože, reče Arč.
— Šla da radimo? upila Lil.
— Ne znam, reče Arč.
— lima fu neka žena u našoj ulici...
— Njoj nećeš ići.
— Poznajem jednu devojku koja je kod nje bila i ona mi je rekla da je nišla nije bolelo.
— Ako, li njoj ipak nećeš ići.
Arč ne reče ništa.
— Moj slari će me izbacili, reče Lil.
— Neće.
— Hoće.
— Neće. Neće imali prilike za to.