Naša stvarnost
POPLAVA 139
— Ljudi, ovde ne ireba oklevali. Doktora...
— Doktora... prođe kroz gomilu.
— Prvi doktor je daleko pet kilometara odavde, mladi gospodine, reče mu jedan brkat starac, gledajući ga strogo u oči.
Elemer izdrža laj pogled i reče mu hrabro:
— Ali, pomoći se mora. Dele se još može spasti... Dajte kakve lekove... Fale... Gazu... Joda... — Fale... joda... Od kud to nama?... Šta on misli?..
— lima ručna apoleka kod išpana na majuru... reče pomoćnik skeledžijin, jedan mlad čovek. — To neće dali stari Petrović...
— Daće ... reče s iznenadnim samopouzdanjem Elemer.
— Neće dali... Za njega smo mi lopovi...
— Daće, — reče Elemer kao da se olima iz nekih spona, — uzeću sam.
Pekao ga je neprijafeljski, tuđi pogled ljudi. Ne veruju mu ništa. Da ih uveri da ih ne mrzi. Jadni dečko, ne može ga oslavili ovako kao pregaženo kuče!
Saže se, maramicom pokupi krv sa jedne dečakove ruke. Pažljivo diže dečka na ruke, dok su ga ljudi kao omađiiani gledali, uprti ga pored sebe i pođe prema drvoredu iza koga se belio dedin majur. Elemer je išao napred. Gologlav. Vetar mu je mrsio kose. Za njim je dolazio plačući i spoličući se dečakov olac. Za njima seljaci. Osećajući se čudno na čelu le povorke, Elemer je gledao u dečakovo bledo, beskrvno lice i smešeći se lepao mu u sebi:
— Ozderaviće, ozdraviće, zacelo će ozdravili...
U ovom frenušku kao da se za kratak čas pomaklo nešto što ih je delilo, kao da je pocepan veo pred nekim fajanstvenim: ćivofom: ovo je red, ovo ne, ovo smo mi, ovo su oni... Za kratak čas. Napred je išao on, za njim olac dečkov, za njim seljaci. Tamo se belio majur. Visok, lep. A za povorkom je oslajao crven usiren frag krvi koja je kapala iz dečakove rane.
Pred majurom je slajao stari Petrović i iz daleka posmafraogomilu koja mu se približavala. Neki čudan strah mu steže srce. Sa rukom nad očima, kao da želi da se udubi u daljinu, netremice je gledao u crnu mrlju koja je rasla na pulu.
— Gomila, reče on za sebe. Gomila...
Takva jedna gomila prodrla je 1918 na njegov majur. Takva jedna rulja ie posle rata opustila njegov dvorac. | misli vezane za stare događaje polekoše kao mlaz krvi niz njegovo staro ukočeno srce.
Bogdan ČIPLIĆ