Два царства : роман
ДВА ЦАРСТВА 189
— Не, никако. То није за штампу.
— Мени се допада. Имате ли још колико листова»
— Неколико.
— Како се зовег Како сте назвали све тор
= О самоодрицању или жртви.
Срби наједном би сумњива Василијева забуна.
— Зашто сте писали ако није за штампуг2
— Онако, за мене сама.
— И то је цела истина»
Они се погледаше право, очи у очи. Василије нагло обори поглед.
— То је мој позив. — проговори он сасвим тихо.
Једно питање горело је Србине усне. Он се не уздржа:
— Шта је ваш позив>
=— Да размишљам о тим стварима.
Василије се није одавао. Сав треперећи, слутећи нешто необично и њему непријатељско, Срба додаде скоро гневно:
= И да делате...
Они се поново погледаше. Израз Србиног лица био је такав да Василије у часу виде да га Срба прозире; али у исти мах њему би јасна једна друга ствар: Срба је у овом часу није скривао. То потраја једно магновење. Срба осети да се и сам издаје. Он се надвлада колико је могао и сниженим гласом:
— Треба да идем. — Он дође до врата, па се наједном окрену; усиљавао се да се смеши: Јел'те, Василије, будите искрени, то ме необично занима: какви су односи између Никодима и Достане»
— Шта ће вам тог
— Онако... ради психологије, Никодим живи са Достаном> зар нег
— На жалост...
= Хвала вам. До виђења,