Наша књижевност
МАЈКА
— одломци —
[
У јесен четрдесет прве, сећам се кад дуне ветар, пред кућом отпадају јабуке, па се низбрдо котрљају — или ноћ, све мирно, само чујеш како јабука пролази кроз лишће и гране, па доле тап... знам _ беше јесен, а мени мој муж Раде:
— Маро, вели, ходи-де овамо.
Дођем ја. Стојимо под јабуком, он се ухватио руком за грану, па се после отпусти и поче да завија цигару.
Гледа он у страну па ми каже:
— Чујеш ли, вели, Маро — како ноћу грувају топови>
— Чујем.
— То мора да се негде борба води»
— Борба — ништа друго!
— И народ гине, не вреди крити —- гине народ.
— Дошло, рекох, Раде, време да се гине — ваљда је тако писано. жив у земљу не можеш!
Стојимо ми тако, јабуке отпадају, Раде за сваком гледа како не стаје у трави.
Ћутимо.
— Знаш, рече ми, да је ноћас из нашег села десет пребегло да се бори2
— Ако, вала, и треба. Да су и оних педесет отишли — не би их побили Талијани кад прођоше!...
Он се искашља, баци цигарету, па ме погледа у очи:
— Па то значи и ја да идем, ар
Ја му не одговаргм.
— Јуче су ме, рече, неки позвали: — Хајде, рекоше, са нама! Талијанска и усташка војска иде ка нашем селу: да се склонимо, да не по: гинемо кб бабе!... Ноћас би требало да кренемо!
— Кошуље, рекох му две имаш. И зима иде — понеси гуњ. А пушку, рекох му, немаш: шта ћеш за пушкуг
— Лако је за то — добићемо... Него, значи да идем» Сад с тобом под јабуком, тек пет месеци како смо се венчали, а после ко зна: да идем велишр
сними оратор
са ручни ираварчаварецаеен а
Ирсрнунненаиоњо сат =