Српске народне пјесме. Књ. 7, У којој су пјесме јуначке средњијех времена
_ 185
Геред б'јелу се састадоше цркву. (Скочи књаже са коња лабуда, А Даринка са коња взеленка,
За б'јеле се дофатише руке, Дофатише, па се пољубише, Питаше се за мир и за здравље, Пак се књаже и опет обрати, И угледа Мамулу Лазара, Шњим владику Кнежевић-Отефана, И шњима са драго пољубио, Пољубио, тер им зафалио,
Јер су њему дошли у сватове. Тадер књазу све три сестре дбше, Шњима бјеше Миркова госпођа И остале Српкиње избране,
Пак Даринки пољубише руку, Даринка им пуно зафалила. Скочи књаже на коња лабуда А кнегиња на зеленка свога, Окренуше низ поље Цетиње. Сва господа упоред иђаше, Коњаници пољем разиграше, Загрмљеше пушке на хиљаде, И пукоше шездесет топова, Одјекнуше брда и планине,
Јека стоји на четири стране, Све се поље из темеља тресе. Кад господа на дворове дбше
А сватови на поље широко,
Од вранијех коња одсеједоше, Књаз кнегињу дофати за руку, И одоше у бијелу цркву,
1220
1225
1230
1235
1240
1245
1250