Српске народне пјесме. Књ. 7, У којој су пјесме јуначке средњијех времена
470
„Него саде али икадаре
»Бог ће нама помоћ', ако Бог да.
уја ћу први започети кавгу, „Кад чујете, тад и ви устајте, »Овак на своме сенту кидишите,«“ Када Срби књиге проучише, Свак на своју јаде јадикује,
Не зна нико како ће почети, Јер је љуто утучена раја
Од турскога баха и зулума, Неко смије, а неко не смије, Свак би хтио, но прилике није. А не жале да се крвца лије, Него жале јадну сиротињу, Саморане мајке пи удове,
Кале старе, кљасте и сакате, И нејаку ђецу у пепелу.
Ал' свак своје окупја главаре (Не могу их бројит' по имену, Јер би пјесма одвећ дуга била) Сваки своме по истини каже, Што им Лука у књизи бесједи. Боже мили, буди тебе вала ! Како плану на све стране раја, Свак се радо на боју опрема, Ал' оружја ни девети нема, Муж оставља млађахне љубовце, А чобани у планини овце, Сваки чека .абер од својега, Од својега војске поглавара, Чека вакат кад ће се почети, Ал' се боје да не чују Турци.
34()
345
350
360
365