Српске народне пјесме. Књ. 7, У којој су пјесме јуначке средњијех времена
416
Да чекају Вукаловић-Луку,
Ако продре бјежал пут Зубаца. Али Луци Бог и срећа даде, Глас га стиже, он на ноге брже, Скочи соко, за њим соколићи. Тек што прву војску угледаше Под Љубово џадом и планином, Не шће чекат у шанцу душмана, Но у сусрет слеће низ планину, За њиме су јата соколова.
Виче Лука што му грло дава: „Ала браћо, све у име божје! „да крст часни и вјеру ришћанску „Немој који жалит' умријети. „Данас ми је красни свети Лука „Биће наша, ако Бог да, рука.“ Да је коме стати па гледати Цик пушака, а алак јунака, Одјекују брда и долине,
По три пушке сваки истурио,
А за голо гвожђе прифатио, Јуришише, Бога споменуше, Прескачући мртве и рањене.
И Турцима лоша срећа била,
У првоме боју од пушака, Изгубише два зглаве јунака, Арнауски једно је бимбаша,
По имену беже Мухтар-беже,
А друго је крајински бимбаша, Оглашени јунак од Турака,
А на име Кедићу Алија.
Кад падоше двије војске главе,
530
535
540)
550
сл ст сл