Naša stvarnost
104
B. H. ANDEN
Lelo je sfvaralo od drveća slike, A zima ih prefvarala u brodolom; Biciklom je išla na večernje mise, Sa zakopčanom kragnom pod grlom.
Prošla je pored jednog ljubavnog para I zaobišla ga sa strane,
Prošla je pored jednog ljubavnog para, I nisu joj rekli da stane.
Gospođica Dži je sela u ugao crkve i slušala kako orgulja svira kao san, A hor je slafko, slatko pevao,
Dok je izumirao dan.
Vikar je zafim na govornicu stao, A ona je izgubila dah,
Svojoj pridici temu je dao: „Grehu je plata smrt i prah”.
Gospođica Dži klekla je na zemlju, Klekla je na svoja suva kolena: „Gospode, ne navedi me u iskušenje, Nek budem devica za sva vremena”.
Dani i noći prolazili su pored nje
Kao valovi oko napuštenog rta,
Al jednog dana ode lekaru
U zakopčanoj haljini, smežurana i krla.
Olišla je biciklom do lekara
| zazvonila sfidljivo na njegova vrata. „O doktore, doktore, boli me iznutra, Tu mora biti kvara”.
Doktor Tomas pregledao je odmah, Pregledao je dobro, pažljivo i vešto; ! reče, vratima kad su pošli:
„Zašto ranije niste došli!?”
Pregledao je dobro dokfor Tomas, I vrteći glavom fihim glasom reče: „Gospođice Dži, fo je rak u jetri, Vi ćete skoro umreti.”
A kad dokfor Tomas za večeru sede, „Slušaj, moja draga, svojoj ženi reče, Večeras je bila gospođica Dži,
Bojim se, umreće . .