Наша књижевност
Црмници - 471
2
Под облацима што су твојој нарави слични, под даждовима што су подигли ријеке испод мостова се тијесно пробијају...
Под тиглама, посивјелим и задимљеним, под волтовима из којих капље вода
и код котлова уз церове огњеве
гдје у бистрим млазевима
бризгају лозови.првијенци —
ти живиш ове дане и радосно шириш руке. Кротак осмјех као коната вина
уљепшава твоје увијек младо лице.
Твоји забрани горовити, посјечени по коријену,
у рудинама се црне...
Али из свих клада и посијека пробијају се нови, витки прутови,
чије младо лишће весело жубори на вјетру.
Ти' опет под ноћ хиташ на састанке
и пјеваш пјесме вјечној младости и напретку.
Твоји чисти гласови
као из чобанских дипала измамљени
дозивају твоју покошену младост, о Црмницо,
која је брујала нахијом попут пчелињег уљаника.
Ја видим, ти си вјечна као и те шуме твоје подмлађене. Крда се бијеле у пазухама брда,
прва задружна звона
цингарају у пландиштима твојим...
На црквама стара звона ћуте
као мртве вране које су гакати престале. Око њих гробља дједова и прадједова, браће и сестара — једина су светиња.
А када са крњих звоника
ипак зазвоне у јутра бијела, |
· звуци се као гласници разлијећу по кућама: на скупове и походе зову села.
Ти живиш својим животом у гостопримству и поштењу.. По првој студи кољеш свиње —
грчеви црних турина заривају се у калдрму...
Огњеви се дижу од сувих папрати у оборима
и лижу испуцане волтове
као стијене, у странама, боје јесење.
Новембарску гозбу не једеш сама из прастарог тигања, позвала си браћу, рођаке, другове и пријатеље.