Наша књижевност
ДВЕ ПЕСМЕ
(ви о ан ка.
Од голуба нежних, од мириса цвећа Ми се разболимо понекад истински У пролеће, када у торби просјака Сија суза беде
К'о брош невестински.
И лет голубова понекад разболи Девојку уз јелу и дете уз мајку Но тугу сву да би могао да кажеш Направи од трске
Зовине свирајку.
Па кроз њу искажи болење, и нађи Не сећање, него незаборав драг!
А незаборав то је кад те никад тихо Не додирне ласта,
А остави траг.
То само свирајка може да искаже, Разбојниче, чуј ме у вече јесење!
Но зашто с девојком на руци док спаваш, Зашто, док је љубиш, ~
Мислиш на камење,
И на нож прекаљен, и вешала танка,
И о гониоцу и о вуку смелом
Чим свирајка рађа глас свој за планину, За Јована мајку
Закланог под јелом.
То свирајка пева тугу до небеса, Песму о болењу на сурој планини
И црној, где мислиш за овце да снег су Што путнику тихо
Светле у тамнини,
На суровој планини — каменој планини, Којом Турци гоне крстоносиоце,
и