Наша књижевност
БИ ове
СВЕ ЈЕ њ 1 вене
по Уа
до“
ЗИМЕ ЖО Ме
452
Књижевност
Где месец оставља језеро од светла, А девојка луда Чека просиоце. с
Па лет горских птица може да разболи, И мир и дивљина целога да лечи,
Ал највише, ипак, зовина свирајка, Пусто, што опева
Јована без речи.
Отмица
Па поноћ кад чергом.: коња ми огрне
Нек месец не буде сличан вучјој глави Молим — јер коња ми са белегом на челу К'о с цветом ђурђевка,
Може да престрави. <
Него нека буде к'о зобница жута Са пуно звезда жита расејаног, А небо равно нек је огледало
Да у ноћ огледа
Мене насмејаног.
Јер коњ мој драгу носи издалека, | Украдена је из мајчиног дома Нек пуца брука по селу што оте Богату девојку
Убог и сирома;
Јуре л ме-свати супарника, за мном Вратнице ноћ испред њих затвара! Зато ми немој коња да уплашиш, Од бега дугог
Мало се одмара;
Па онда снажно дубравама сутра Одјуриће он брже него танке ласте, А пред супарником мојим сваки камен У планину ће
Дотле да израсте.
Па месец нек буде к'о зобница жута Са пуно звезда жита расејаног, А небо равно нек је огледало Да у ноћ огледа = Мене насмејаног.
ђ Б. Л. ЛАЗАРЕВИЋ