Отаџбина
490
позоришна писма
далеко продуктивнијих од многих наших чак п старијих драмских песника. Од Шекспирових момената, о којима смо мало час говорили, понајзгоднија је слика у којој нам песник износи разбојничко друштво, што, спремајући се да ослепе Доброслава, развија Кантову философију т орМта Гогта. У овом разбојничком разговору има толико природног хумора, толико истине живота, толике природне реалистике, да не можемо а да за то не похвалимо писца који је потпуно схватио Шекспира и срећно га имитовао. Бодинова лобања и дављење Јаквинтино потпуно су својине Шекспирове, али су у нашој драми са свим згодно примењенн. Нарочито важи оно за смрт Јаквинтину. Слепи ал иначе телесно здрави Доброслав чујући глас своје дин-душманке, осећа у томе тренутно силно увреду и неправду. што му је нанела грозна жена и грдно убијство што га је над њим извршила — јер његов је живот гори од саме смрти — то је у своме праведном гњеву,~не имајући другуга оружја, рукама дави док је не угуши. Не да се порећи да је ово доста куражан покушај имитовања смрти Дездомонине, али је еФект који се њиме постизава толики, да радо праштамо песнику овај грех, који, на ово ће без сумње и читаоци пристати, не спада у оне смртне грехове, којима је Данте у своме паклу одредио сигурно место. Сравнења и реФлексије песпикове дају доказа о зрелом умовању његовом и о озбиљним студијама. „Уз тебе народ подићи ћемо" узвикује Ратко наговарајући Јаквинту да се свети својим противницима и да мачем у руци потражи право синовљево. Али му Јаквинта одговара деФинишући »народ" са свога гледишта. Заквинта: »Народ? ПЈта је народ тај ? „Гомила луда, стадо безумно! »Који му на врат замку намакне, »По вољи може њега водити. »Докле му ласкаш обожава те, „Ко парип кад га руком потапшеш ; »1 Јустиш му узде, пропеће се знај, »Да те са леђа доле обори ; »А за тим сам ће бесно јурнути »Подвивши и главом у најбешњи скок, »Док се у понор лудо не сурва.« Пун је еФекта и појетске лепоте моноглог Јаквинтин у другом чину, о коме смо већ говорили, и за који смо казали да би боље